5,035 matches
-
prin preferințe liberale slabe implică restricțiile Fine (1975), Farrell (1976), Breyer și Gigliotti (1980), Craven (1980). Demonstrație [t.6.1.2.1*]. Constă în a arăta că relația de preferință slabă implică relația de preferință strictă și pe cea de indiferență, ceea ce este așa prin definiție. [t.6.1.2.2*]: Există o SDF care îndeplinește UF,P și *L . Demonstrație [t.6.1.2.2*]. Constă în a arăta că putem ajunge la o relație de preferință socială aciclică doar
Paradoxuri libertariene în Teoria Alegerii Sociale Preferinţe individuale și preferinţe sociale by Mihai UNGUREANU () [Corola-publishinghouse/Science/211_a_268]
-
mulțimilor de alegere ale fiecăruia, e.g. Este valabil pentru toate perechile. Cazul 3 se discută în aceeași logică: indiferent de numărul indivizilor și numărul alternativelor, mulțimile de alegere individuale se reunesc și dau alternativa selectată social, deoarece nu există opoziție (indiferență generală pe decisivitățile celuilalt). Teorema este așadar demonstrată: dacă fiecare individ are o relație de preferință care generează o mulțime de alegere nevidă pe mulțimea aspectelor ce-l privesc, atunci mulțimea de alegere socială este nevidă, și este egală, pentru
Paradoxuri libertariene în Teoria Alegerii Sociale Preferinţe individuale și preferinţe sociale by Mihai UNGUREANU () [Corola-publishinghouse/Science/211_a_268]
-
producă ajunge să împiedice realizarea ei. Ratatul rămâne sub limita lui, pentru că ceilalți așteaptă ca el s-o depășească. „Ceilalți“, cu așteptarea lor, devin cauza ratării și teroarea ratatului. Prins între dezamăgirea celorlalți și insatisfacția proprie, lotul lui devine mila, indiferența sau uitarea. Și totuși ratatul se poate salva. Când ajunge să spună: nu voi face nimic din ce am promis și din ce se așteaptă de la mine să fac, el transformă ratarea într-un act de pudoare tardiv și își
Despre limitã by Gabriel Liiceanu () [Corola-publishinghouse/Science/583_a_1233]
-
era naționalist, atunci ce pot fi oameni ca Jeanne d'Arc, Danton sau Clémenceau? Nu avea cum deține date mai exacte despre Charles de Gaulle.) Iorga nu a menționat niciodată Afacerea Dreyfus în memoriile sale, întrucît incidentul era tratat cu indiferență. În 1895, Cuza și Iorga s-au alăturat Alianței Antisemite Internaționale creată pentru exploatarea urmărilor Afacerii Dreyfus. Carol Iancu, Les Juifs en Roumanie 1896-1919: De l'exclusion à l'émancipation, Aix-en-Provence, 1978, p. 222 70 O viață de om așa cum
by NICHOLAS M. NAGYTALAVERA [Corola-publishinghouse/Science/1017_a_2525]
-
care Încercau să emigreze În Canada ca fete În casă dacă exista cea mai vagă bănuială că ar avea studii postgimnaziale. Nimeni nu voia bătrâni, orfani sau femei singure cu copii. În general, refugiații nu erau Întâmpinați cu brațele deschise - indiferența publicului față de situația lor dificilă e consemnată de sondajele din Statele Unite și Europa postbelică. Cei mai mulți doreau o imigrație redusă, nu sporită. Problema evreilor era mai specială. La Început, autoritățile occidentale i-au tratat pe refugiații evrei ca pe toți ceilalți
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
deceniile interbelice (ocaziile ratate după 1918, crahul bursier din 1929 și marea criză care i-a urmat, șomajul, capitalismul de tip laissez-faire, ale cărui inegalități, ineficiențe și nedreptăți i-au făcut pe mulți să cadă În capcana autoritarismului; aroganța și indiferența sfidătoare a elitei conducătoare și incompetența unei clase politice inadecvate) păreau să izvorască toate dintr-un deficit de organizare a societății. Pentru a funcționa și a-și recăpăta prestigiul, democrația trebuia să fie planificată. Se consideră uneori că această credință
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
Europa de Vest, fractura era aceeași, iar intelectuali se regăseau de ambele părți; entuziasmul pentru comunism În teorie era Însă, În mod sistematic, invers proporțional cu experiența directă a comunismului real. Această ignoranță generalizată În ceea ce privește soarta Europei de Est contemporane, dublată de indiferența crescândă a occidentalilor, stârnea În Est uluire și frustrare. Problema est-europenilor (intelectuali și nu numai) nu era poziția lor periferică - soartă cu care se Împăcaseră de mult. Ce i-a durut după 1948 a fost dubla excludere: din propria istorie
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
lor pentru „cultura Franței și a Vestului, pe care o primiseră și o prețuiau”. Apelurile lor n-au fost auzite. Guvernul Franței eliberate n-a arătat mare interes pentru starea de spirit a arabilor, iar când, În mai 1945, această indiferență a dus la o revoltă În regiunea Kabilia, la est de Alger, insurgenții au fost zdrobiți fără ezitare. În următorul deceniu, atenția Parisului a fost Îndreptată În altă parte. Iar când acești ani de furie Înăbușită și așteptări frustrate au
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
să-și facă uitată originea 8. Mai ales În Polonia, numeroșii comuniști evrei - unii cu funcții de partid, alții activând În universități sau având profesii liberale - erau indiferenți față de propria origine, iar unii, suficient de naivi Încât să creadă că indiferența lor e Împărtășită de toți polonezii. Dar ei reprezentau o țintă irezistibilă pentru oricine urmărea accesul la putere În cadrul partidului și popularitatea demagogică În țară9. Nu lipsea decât ocazia, oferită În iunie 1967 de „războiul de șase zile” dintre Israel
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
lor principale erau libertatea de exprimare și drepturile politice. Cum s-au grăbit să remarce adversarii săi neostaliniști, intelighenția disidentă din Varșovia nu se prea sinchisea de grijile cotidiene ale populației muncitoare. La rândul său, poporul polonez a răspuns cu indiferență studiată la persecuția studenților, a evreilor și mai ales a studenților evrei. Doi ani mai târziu, În 1970, când guvernul a mărit prețul alimentelor cu 30%, iar muncitorii din șantierul naval de la Gdañsk au intrat În grevă, complimentul le-a
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
au intrat În grevă, complimentul le-a fost Întors În mod tragic, deși neintenționat: nimeni nu le-a susținut cauza. Dar lecția acestor ani - dacă muncitorii și intelectualii din Polonia voiau să țină piept partidului, ei trebuiau să-și depășească indiferența reciprocă și să formeze o alianță politică - a fost În timp asimilată și aplicată cu un efect răsunător de nimeni altcineva decât Adam Michnik și Jacek Kuroñ. Cel puțin În această privință, anul 1968 a avut În Polonia o consecință
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
Austria (care au triumfat Într-un referendum din 1978, În urma căruia guvernul nu a putut inaugura centrala nucleară de la Zwentendorf) nu s-ar fi prezentat niciodată ca naționaliști sau măcar patrioți. Dar revolta Împotriva poluării mediului local și relativa lor indiferență față de daune similare produse În alte părți sugerează contrariul. „Verzii” aveau la Început un aer de „nu la mine În curte” care trimite clar la un model mai vechi. Nu e deci nimic contradictoriu În faptul că un dictator bătrâior
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
producția și poluarea aerului o sută de kilometri mai la nord, În Nowa Huta, orașul siderurgic model al Poloniei. Cu toate acestea, costurile morale și umane ale degradării mediului și poluării industriale galopante nu au trecut neobservate În blocul răsăritean. Indiferența cinică a regimului Husák de la Praga după 1968 - dispus să facă prăpăd de o parte și de alta a frontierei dunărene comune pentru a genera kilowați cehoslovaci - a stârnit o nemulțumire crescândă În rândul maghiarilor, altfel cufundați În apatie politică
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
căutând să obțină autonomia, autoguvernarea sau chiar independența națională deplină. Dar existau două mari tipuri. Provinciile bogate erau nemulțumite că sunt obligate să subvenționeze regiuni mai sărace din propriile țări, iar zonele istoric dezavantajate sau recent dezindustrializate erau Înfuriate de indiferența cu care le tratau politicienii naționali. În prima categorie se aflau Catalonia, Lombardia, Flandra belgiană, Baden-Württemburg și Bavaria În Germania și regiunea Ron-Alpi din sud-estul Franței (care, Împreună cu Île-de-France, furniza În 1990 aproape 40% din produsul intern brut al Franței
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
scop social - era o chestiune care diviza profund națiunea, Însă exista un remarcabil consens practic despre cum va fi folosită puterea. Din 1958 până În 1969, statul francez a fost condus de Charles de Gaulle. Stilul asumat tradițional al președintelui și indiferența lui declarată la amănuntele planificării economice nu au Împiedicat cu nimic schimbarea. Dimpotrivă: modernizarea turbulentă a Franței, care a stârnit protestele din 1968, a Început la adăpostul unei Constituții semiautoritare, croită pe măsura unui autocrat militar charismatic - mai bine spus
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
a inaugurat un deceniu neplăcut pentru intelectualii occidentali, care realizau cu strângere de inimă că dezintegrarea marilor scheme istorice și narațiuni era de rău augur pentru clasele limbute ce le inspiraseră și care au devenit la rândul lor obiectul unei indiferențe umilitoare. În septembrie 1986, Într-un revelator aparté solipsist către un jurnalist francez, sociologul francez Pierre Bourdieu deplângea „decăderea” gânditorului public angajat: „Cât despre mine, cred că dacă mai există astăzi o mare cauză, aceasta este apărarea intelectualilor”4. Jertfa
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
Primii care au eliminat-o au fost polonezii. În 1976, grevele de protest Împotriva creșterii prețurilor la alimente au determinat regimul să riposteze În forță, agresând și arestând muncitori În orașele industriale Ursus și Radom. În replică, trecând deliberat peste indiferența reciprocă manifestată cu câțiva ani mai devreme de protestele muncitorilor și intelectualilor, Jacek Kuroñ și câțiva colegi au anunțat În septembrie 1976 formarea KOR (acronim pentru Comitetul pentru Apărarea Muncitorilor - Komitet Obrony Robotników). Obiectivul KOR și al Comitetului pentru Apărarea
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
Ungariei lui Kádár. Nici măcar nu se mai prefăceau că Încearcă să obțină loialitatea autentică a supușilor lor; cereau numai ca oamenii să adopte simbolurile exterioare ale obedienței publice. Unul dintre obiectivele Cartei și ale VONS (sau KOR) era să depășească indiferența cinică a concetățenilor lor față de treburile publice. Havel sublinia că guvernele trebuie private de satisfacția de a-i vedea pe oameni umilindu-se fără rost, numai pentru a trece neobservați. Altfel, scria el, regimul se poate bizui pe un „avanpost
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
sute de mii de tone de metal, cu tot cu conținutul lor radioactiv. În jurul orașului siberian Norilsk, o regiune de mărimea Italiei a fost contaminată cu dioxid de sulf rezultat din exploatarea nichelului. Acestea și alte dezastre ecologice erau rezultatul direct al indiferenței, proastei conduceri și al metodei „razi și arzi” prin care sovieticii exploatau resursele naturale. și toate s-au născut din secretomanie. Explozia de la Celiabinsk-40 nu a fost recunoscută oficial decenii la rând, deși s-a produs la doar câțiva kilometri
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
l-au forțat pe Gorbaciov să facă mai Întâi o declarație publică, recunoscând doar parțial ce se Întâmplase, și apoi să solicite ajutor din străinătate. Pentru prima oară, sovieticilor li se confirma În mod public incompetența crasă a conducătorilor și indiferența acestora față de viața umană, iar Gorbaciov a fost forțat să recunoască amploarea problemelor Uniunii Sovietice. Incompetența, minciuna și cinismul celor responsabili atât de dezastru, cât și de Încercarea de a-l mușamaliza nu puteau fi catalogate doar ca o regretabilă
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
ei programe și rapoarte, nici costisitoarele publicații și site-uri menite să educe În privința Uniunii și a mecanismelor ei nu izbuteau un lucru: să remedieze dezinteresul cronic al publicului european. Dacă tehnocrații care au clădit instituțiile noii „Europe” demonstraseră o indiferență arogantă față de părerile publicului În general, ea le-a fost Întoarsă cu vârf și Îndesat. Reflectând mohorât la obsesia regulilor și tehnicilor managementului de partid manifestată de colegii săi laburiști, prim-ministrul britanic Clement Attlee atrăgea cândva atenția asupra unei
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
pentru alegerile europene. În rest, declinul a fost continuu: În Franța de la 60% În 1979 la 43% În 2004; În Germania de la 66% la 43%; În Olanda de la 58% la 43%11. Contrastul dintre interesul alegătorilor pentru politica națională și indiferența crescândă față de parlamentul de la Strasbourg este extrem de grăitor. Diferența de participare dintre alegerile europene din iunie 2004 (primele de după extinderea Uniunii) și ultimele alegeri naționale a fost de 20 de procente În Marea Britanie, 23 În Spania, 24 În Portugalia, 39
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
părea moderate - deși, la Începutul anilor ’90, Germania s-a confruntat cu un val de crime Îndreptate Împotriva străinilor și a minorităților care i-a determinat pe unii comentatori să ridice probleme de natură mai generală: Günter Grass a acuzat indiferența egoistă a culturii politice vest-germane și entuziasmul orbesc al țării pentru o unire „nemeritată”, susținând că responsabilitatea pentru violența rasială (mai ales În orașele industriale defuncte, aflate În paragină, din fosta RDG, unde sentimentele xenofobe erau cele mai puternice) trebuia
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
dintotdeauna rară, iar ocurențele izolate pot fi puse pe seama exilului: Arthur Koestler sau Isaiah Berlin). În Europa Centrală și de Est, aspectele care mobilizau cândva intelighenția politică (marxismul, totalitarismul, drepturile omului sau economia de tranziție) stârneau generațiilor mai tinere doar indiferență sau plictiseală. Bătrânii moraliști ca Havel sau eroii politici de altădată ca Michnik erau asociați irevocabil cu un trecut pe care puțini aveau chef să-l răscolească. „Iritarea intelectualilor est-europeni”, cum spunea odată Czes³aw Mi³osz, față de obsesiile materialiste americane viza
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]
-
trăiască mai departe cu iluzia siguranței și normalității și cu un disconfort minim. Cum erau tratați evreii nu interesa pe nimeni: ei pur și simplu nu contau atât de mult. Ceea ce e valabil pentru mai toate teritoriile ocupate. O asemenea indiferență pare astăzi șocantă - simptomul unei maladii morale a Europei din prima jumătate a secolului XX. și e bine să ne reamintim că În fiecare țară europeană au existat și oameni care Înțelegeau ce li se Întâmplă evreilor și care au
[Corola-publishinghouse/Science/1961_a_3286]