681 matches
-
ii săruta măna țarului. Norocul nostru e ca miracolul nu poate fi prevăzut. Educa-ți gustul! Și mergi apoi pe măna lui. Venim si plecăm din viața scâncind. Mahalaua este tranziția de la sat la oraș. Scriitorii să nu se mai lamenteze, spun politicieni! Nici Homer nu primea, probabil, bani de la Fondul literar. Și dacă rebelul are totuși dreptate? Concurența îi da capitalismului identitate. În fața ei, mila si indulgența devin incomode și inutile. Marea voluptate a formelor e să eludeze fondul. Alerg
Chef pe Titanic by Vasile Ghica () [Corola-publishinghouse/Imaginative/528_a_1305]
-
greu, după el. — Vino puțin! îl ruga. Trebuie să-ți povestesc ce s-a-ntâmplat. Îi istorisi totul, lângă resturile pirogilor arse. Cand termină, Vetéa Pitó îl privi în ochi și îl întreba, neîncrezător: — Sigur nu-s scorneli? —Scorneli? se lamenta el. A fost cât pe ce să mă căsăpească. E o bestie uriașă, plină de tatuaje. —Tatuaje? se interesa scufundatorul. Ce fel de tatuaje? —Oribile! Ceva ce n-am mai văzut în viața mea. Și avea capul râs, cu excepția a
[Corola-publishinghouse/Imaginative/1880_a_3205]
-
treacă, ce, n-aveam voie? Altfel ai fi crăpat, da? Poate. Deci, te-ai amestecat în treburile naturii. Ia ascultă, dom'le, ce ai cu mine? Ajută-mă. Dinu devine moale. A luat puiul în brațe și începe să se lamenteze. Are ochii în lacrimi. Crezi că sînt de piatră? Acum ce fac? Te duc la doctor. Parcă vrăjit, Dinu se întoarce spre sat. Plînge și mîngîie ieduțul. Căprioara face cîțiva pași după el și vorbește: Mulțumesc, Dinule! Da, îmi mulțumești
[Corola-publishinghouse/Imaginative/1511_a_2809]
-
duc acasă, spune bondocul. Ion se întoarce și scuipă: Ptiu, loc afurisit, blestemat să fii! Peste un an Ion vine prin coclaurile natale. Pe deal un castel domină locul. O șosea asfaltată, curent, livadă, gazon... Ion privește și plînge. Se lamentează, supărat pe Dumnezeu. Doamne, de ce nu mi-ai arătat raiul în care trăiam? CAPITOLUL II Pasiunile roboților Pisici și cîini La secția lui Ion Donciu s-a încins o discuție filosofică adîncă de tot. Era ziua de naștere a lui
[Corola-publishinghouse/Imaginative/1511_a_2809]
-
vînzare-cumpărare la o valoare enormă, spre bucuria moșului Damian. Valoarea aceea se donează domnului Damian pentru construirea bisericii, de data asta cu doi ctitori. S-a marcat locul bisericii și a casei parohiale. Dar ce casă! De ce casa întîi? se lamenta moș Damian. Ca preotul să urmărească construcția bisericii, mințea deputatul. Dumnezeu nu bate cu bățul. Deputatul n-a mai fost reales. Preocupat de DNA, a curățat arma neatent și și-a luat catrafusele pe ceea lume. Moș Damian încearcă să
[Corola-publishinghouse/Imaginative/1511_a_2809]
-
fost dată de doi judecători, contra unei opinii separate. Îngerul, idolul acela atît de adulat, a opinat că Iosif trebuie să plătească. Fiorosul, președintele, Doamne, ai grijă de el, a pledat pentru Iosif. Omule, cît am greșit față de tine, se lamentează Bostan. La biserici, la mănăstiri, Iosif aprinde lumînări pentru președintele acela, a cărui față începe să o uite. Avea o față de înger, sever, dar drept și era atît de... aproape de sufletul tău... După cîțiva ani, în mintea lui Bostan, omul
[Corola-publishinghouse/Imaginative/1511_a_2809]
-
ajuta la cărat și la desfăcut bagajele. Deodată vede o pereche de ghetuțe care aveau... o cataramă de alamă și niște curelușe inutile. Un cuțit l-a străpuns în inimă. Oare să fi fost eu chiar așa de prost? se lamentează Gheorghe. Unii spun că da, alții spun că nu. Sînt ghetuțe făcute în serie, se consolează Gheorghe. Păi nu? întărește și Gabi această ipoteză. Scorpiile Robert Ceaun, zis Parșivu, colindase toată Europa și își însușise de peste tot cîte un cuvînt
[Corola-publishinghouse/Imaginative/1511_a_2809]
-
care se ținea mîndră tare. Au început să care în casă averea aceea și apoi căruțașul a dat binețe și a plecat. Și-a adus mîndră, mînca-l-ar viermii de hodorog, tuna Aneta. Și noi care credeam că a crăpat, se lamentau băieții. A luat-o de subțiori și a dat-o jos din căruță. Piei, Satană! scuipa în sîn Aneta. Le dau foc la casă. Casă muncită de mine, dată cu var, închistrită. Curățită... Eh, mamă, acum 15 ani. Dar crezi
[Corola-publishinghouse/Imaginative/1511_a_2809]
-
pe care o transmit ca pe o boală urmașilor. Iar timpul trece, trece timpul nemilos pe lângă o nație ce stă bosumflată, mofluză și dezumflată, pe bordura drumului istoriei, privind cu invidie cum alții trec înainte, nu se plâng, nu se lamentează, nu se victimizează aiurea. Aceia tac și fac. Și progresează. Vedeți acum, cât de mult s-a înșelat răposatul Silviu Brucan? Doamne, ce-aș mai înjura... Vai, ce rău îmi pare acum, că nu am învățat mai multe limbi de
VINUL DE POST by Ioan MITITELU () [Corola-publishinghouse/Imaginative/91683_a_92810]
-
care trăiește de o generație. Ceilalți: prahovenii, oltenii, moldovenii, dobrogenii, dau bir cu fugiții la prima tornadă. Fug în provincii și se împăunează că ei locuiesc în capitală. Doar ardelenii se simt exilați în Mega Oraș, în Urbea Cașalotică - se lamentează toată viața după burgurile cu arhitectură imperială pe care au fost nevoiți să le părăsească. Îmi aminteam de răfuiala cu miticii a comparatistului Ovidiu Drimba: unde ai văzut tu în Ardeal să se arunce lumea pe jos în biserică, să
[Corola-publishinghouse/Imaginative/2363_a_3688]
-
prin înalte clădiri budapestane, în preajma Senei supărate etc., pe lângă peisaje dezamăgitoare, îi desfășoară în față și foițe căzute din paradis, care sprijină un Vis construit / pentru-a schimba lumea. Și, totuși, trăind într-un univers prozaic, sufocant, eul nu se lamentează, având drept subiect sinele, artiștii, în general, și nici cel puțin poezia, dimpotrivă, atitudinea indiferentă a celorlalți semeni o percepe ca benefică, fortifiantă: De aceea îți port recunoștință, / mulțime nepăsătoare, care te risipești generoasă / pe străzi (...), fiindcă indiferența aceasta e
Aventura lecturii : poezie română contemporană by Mioara Bahna () [Corola-publishinghouse/Imaginative/367_a_1330]
-
cât de puțin valorez. Încerc să mă împotrivesc, să nu las răul din mine să avanseze, numai că între "a vrea" și "a putea" e, acum, o prăpastie. Tot ce izbutesc e să consimt că n-are rost să mă lamentez. Viața îmi prezintă nota de plată. Și trebuie s-o achit fără să crâcnesc. Ziua se întunecă încet. Ciorile au dispărut. Până anul acesta, n-am avut decât dispreț pentru oțetari, arbust cu o vitalitate agresivă, care-l ajută să
Deșertul pentru totdeauna by Octavian Paler [Corola-publishinghouse/Imaginative/295604_a_296933]
-
a chestionat triumfător. Vinul era, într-adevăr, excelent. Julius s-a convins că faima de "cunoscător", de care se bucura bătrânul, în materie de vinuri, era perfect întemeiată. Pe la al patrulea sau al cincilea pahar, doctorul a început să se lamenteze că s-a săturat de atâta praf și de atâta plictiseală, dar...". Nu urmă, însă, nimic după "dar". Îl asigura doar că Nelly nu i-ar simți lipsa. "Ea le are pe prietenele ei. Și ar scăpa de tot ce
Deșertul pentru totdeauna by Octavian Paler [Corola-publishinghouse/Imaginative/295604_a_296933]
-
Nu știe să lupte, dar l-au ales căpetenia lor. La Ludi, nopțile erau pline de disperare și mânie. Glasurile răzbăteau de la o celulă la alta. Cei închiși își povesteau viața, regretele, dorința de a avea o femeie. Unii se lamentau, alții aveau coșmaruri. Un începător din Britannia cânta refrene nostalgice, un altul, îndrăgostit de tovarășul de celulă, îl implora să-i strângă mâna printre gratii. Pentru Valerius, noaptea însemna întâlnirea cu Velunda - glasul ei liniștit, mâinile răcoroase, trupul său alături de
[Corola-publishinghouse/Imaginative/2064_a_3389]
-
cei care aveau să ucidă sau să fie uciși a doua zi. Se știa că în timpul acestor banchete - care, pentru mulți gladiatori, constituiau o cină funebră - publicul putea să-i ia în râs pe cei care se arătau speriați, se lamentau, se îmbătau ca să uite că urmau să lupte, își făceau testamentul sau încredințau altora mesaje pentru familiile lor. Se știa că aproape toți gladiatorii se îmbuibau, fiindcă aceea putea fi ultima lor masă; doar puțini, siguri de victorie, nu mâncau
[Corola-publishinghouse/Imaginative/2064_a_3389]
-
În legătură cu acest desigur inefabil suflet, ce iese prin vîrful capului, povestind În Jurnal despre Întîlnirea sa cu Rudolf Steiner, care era Îngrozitor de răcit, Kafka i se plîngea dezgustat că el (Franz) este un artist Împotmolit În munca de asigurări. Se lamenta În timp ce observa cu silă nasul care curgea Întruna, nările Înroșite, scuamele, ochii umflați și inacceptabila batistă ezoterică a Întemeietorului antropozofiei. Misticul austriac i se părea incapabil să interpreteze În mod accesibil creștinismul artistului Înnămolit În munca de asigurări. Astfel Încît
[Corola-publishinghouse/Imaginative/1995_a_3320]
-
ar fi dumirit dacă visează sau trăiește această scenă aievea. ― Dar ce-am spus, Dumnezeul meu, ce-am spus? izbucni ea în cele din urmă. ― Vorbeai de un viol, lămurii eu, încercînd să mă stăpânesc. ― Dar de ce nu înțelegi? se lamentă ea, plângând. Te-ai dezgustat de mine într-atît, încît nu vrei nici să mă înțelegi. Nu te gândești deloc la mine. Mi-ai spus odată că, dacă aș fi fost violată și zvârlită afară din casă, tu m-ai iubi
Maitreyi și alte proze by Mircea Eliade [Corola-publishinghouse/Imaginative/295580_a_296909]
-
emisari cu propuneri tot mai tentante. George Ivașcu e trimis special de Ceaușescu propunându-i lui Ierunca o Catedră de literatura română la Universitatea din București, în timp ce Monicăi i se propune comemorarea lui Eugen Lovinescu la Universitate sau la Academie, lamentându-se în final pentru o mai deplină credibilitate: „Ce știți voi? E tare greu!” Alți mesageri ca Șerban Cioculescu și Vladimir Streinu îi propuneau Monicăi din partea editurii drepturile de autor pentru cărțile tipărite în România „chiar și în valută”. Sunt
Călător... prin vâltoarea vremii : (călătoria continuă) , Vol. 4. : Din aproape, în tot mai aproape by Alexandru Mânăstireanu () [Corola-publishinghouse/Imaginative/563_a_1317]
-
arăta jalnic în treningul galben - ce oroare! -, însă ochii îl pironeau neobosiți, ardeau, îi incendiau retina, ochii explodau, săreau din orbite și se prelingeau către bărbie, îi închise din reflex. Când îi redeschise, Magicianul nu mai era. Oftă... - În loc să te lamentezi și să îți imaginezi că i-o tragi Luciei pe la spate, te-aș sfătui să fii mult mai atent la detectivul ăla. Poate că el este singurul real, poate că numai el te poate arunca într-o celulă, alături de băieți
Roman care se scria singur by Cristian Lisandru () [Corola-publishinghouse/Imaginative/91657_a_93186]
-
mai trufaș una după alta. Iubeam. După ce a descoperit acest nou sentiment al iubirii, adolescentul Flaubert, cu o precocitate bolnăvicioasă, nu se fixează prea mult la prima etapă a educației sentimentale și descoperă concomitent sentimentul de gelozie turbată; el se lamentează, plânge, se revoltă că femeia iubită nu poate să fie a lui și că, În chiar această noapte când el se află singur În fața ferestrelor ei, ea aparține altuia (soțului) cu toate comorile Închipuite și neînchipuite ale corpului ei: Stăteam
[Corola-publishinghouse/Imaginative/2326_a_3651]
-
corporatistă, s-au resemnat: era cu siguranță posibil să-și găsească un soț și lucrând În domeniul financiar, dacă ținea seama de priorități, nu-și etala ambiția și-și dădea demisia imediat după nuntă. Ca să respectăm adevărul totuși, deși se lamenta și se plângea de slujbă, cred că de fapt Îi plăcea. Scoase o bancnotă de zece dolari, care acoperea ambele feluri neidentificabile de „kebab“, iar privirea mea fu atrasă de mâna ei ca de un magnet. Chiar și eu trebuia
[Corola-publishinghouse/Imaginative/2293_a_3618]
-
drumului: apariția primului volum - care ar fi meritat condiții grafice pe măsura valorii textului - nu i-a potolit gustul și avântul sintezei, ci dimpotrivă, chiar dacă clepsidra timpului, în cazul său, își modificase ritmul. A continuat să lucreze fără a se lamenta, sfidând primele semne ale suferinței și voind, parcă, a-și proteja anturajul de a fi privit ori întâmpinat cu sinceră sau protocolară compasiune. Materialul documentar adunat de-a lungul anilor, suplimentat cu noi achiziții și permanente lecturi din istoriografia tot
SCRIERI ISTORICE ALESE by Leonid BOICU () [Corola-publishinghouse/Science/100962_a_102254]
-
pe obrazul drept. Cum Marie își deschide larg brațele spre el, Pietro o înlănțuie și îi dă o sărutare mai îndrăzneață pe gât. Deoarece Marie tot nu se împotrivește, sfârșește prin a o săruta îndelung pe buze. Vai ei, se lamentează Marie, tânărul se ferește din răsputeri s-o ceară în căsătorie. Nu spune nimic clar". Se pierde în "fraze fugare despre lucruri fără însemnătate". În prezența lui Pietro, tânăra rusoaică se simte "iritată", "mâniată" și "agitată". Ce fel de iubire
by FABIENNE CASTA-ROSAZ [Corola-publishinghouse/Science/967_a_2475]
-
model de civilizație pentru întreaga Europă. El subliniază că nimeni alta decât țara sa izvodise de-a lungul timpului codurile iubirii curtenești, ale idealului cavaleresc, ale bunului-gust și ale galanteriei clasice... Și iată că la acest sfârșit de veac, se lamentează monseniorul Bolo, Franța nu doar că încetase a-și scăpăra luminile scânteietoare, dar era nevoită să îndure la rândul ei "o anume năvălire de exotism pricinuită de progresul locomoției". După cum constată el, "trenurile luxoase și enormele pacheboturi aduc pe meleagurile
by FABIENNE CASTA-ROSAZ [Corola-publishinghouse/Science/967_a_2475]
-
și la o societate mai egalitară. Privirea sa se îndreaptă, în acel an 1922, spre Rusia sovietică, spre Rusia Noii Politici Economice, care tocmai instaurase egalitatea între cele două sexe, divorțul liber consimțit și avortul liber și gratuit. Franța, se lamentează scriitorul, apare prin comparație ca o țară retrogradă. Ea nici măcar nu catadicsise, spre deosebire de Statele Unite, Marea Britanie sau Germania, să le acorde femeilor drept de vot! Totuși, nu se poate împiedica să spere Victor Margueritte, mai devreme sau mai târziu "Franța va
by FABIENNE CASTA-ROSAZ [Corola-publishinghouse/Science/967_a_2475]